Memphis, Tennessee Den avdøde Elvis Presleys hjemsted
For første gang forteller Elvis nærmeste venner, "Memphismafiaen"
- sin egen følsomme historie om Elvis siste timer på jorden.
Jeg snudde ham og jeg visste at han var død. Jeg bare visste det.
Mange ganger når jeg lytter på en Elvislåt, begynner jeg å gråte.
Elvis tok narkotika fordi han likte det.
Alle tror at han forsøkte å flykte fra noe.
Men han elsket det.
Jeg blir forbannet, både på dem som bidro til det og på Elvis.
Han var smart. Han visste hva han gjorde men han nektet for det.
Jeg truet legen. Jeg sa at om jeg ser ham i denne tillstanden igjen-
- så gjør jeg noe dumt.
Colonel Parker kom fram til meg, så meg rett i øynene og sa:
"Det eneste som betyr noe er at han står på scenen ikveld."
"Lngenting annet betyr noe. Ingenting!"
Sun Studios i Memphis. Det var her rock 'n' roll ble født for 50 år siden.
Og det var her legenden Elvis Presley skaptes.
Gjennom sin fantastiske karriere tok Elvis verden med storm.
Det begynte i 1954 med hans første hit, "That's All Right Mama".
Elvis var veldig beskjeden og tillbakeholden.
Han likte ikke å være blandt ukjente folk. Han stolte ikke på dem.
Han stolte på oss. Vi var en trøst for ham.
Han kunne være den han ville være med oss. Han kunne være seg selv.
Om det fantes en virkelig Elvis, så var det når han var med oss.
Elvis hadde ikke lett for å skaffe venner. Han likte det ikke.
Med oss behøvde han ikke gjøre det. Vi kunne være oss selv. Elvis også.
15.00. Torsdag 15 august, 1977.
Elvis forbereder seg for årets andre slitsomme turné.
Elvis kjæreste, Ginger Alden, ville ikke være med ham på turnén.
Ginger var bare 21 og klar til å gå med på alle hans krav noe han-
- var vant til, t.o. M under sitt mislykte ekteskap med Priscilla.
"Memphismaffian" hadde alltid forsynt ham med føylige piker.
Om man har penger og utseende så kommer de til å dukke opp.
Det går unna og man må stadig skille klinten fra hveten.
Man må skille ekorn og lam. Ekorn lager mer-
- problemer enn lam.
Ikke for at de eter mye nøtter. Problemet er at de er gale.
Han var så karismatisk at de ble dratt til ham som nattsvermere til lyset.
Jeg må fortelle noe festlig.
Det var en lørdagkveld, på den tiden da vi bare var sju stykker.
På fredag- og lørdagskvelder pleide Elvis å slippe inn alle piker-
- som stod ved portene.
En kveld så talte jeg for moro skyld hvor mange kvinner det var.
Vi var sju gutter og det var 152 kvinner der. Jeg overdriver ikke.
Jeg trodde jeg var i himmelen. Hva skal man si?
Det var spennende hele tiden.
Jeg tenkte: "Hvis dette er en drøm så vil jeg aldri våkne."
Det hadde sine sider, men i det store og hele var det en spennende tid.
Det var noe nytt. Elvis hadde gaven å stadig lete etter noe nytt å gjøre-
- og man visste aldri hva han kunne finne på.
Det var utrolig hvordan de hele tiden skrek slik at man ikke hørte noe.
Han kunne jo synge en låt utan at noen hørte hva han sa.
Det var et jævla liv og det sluttet aldri.
Elvis hadde en veldig tiltreknings- kraft. Både psykisk og fysisk.
Han måtte være den stiligste mannen jeg noensinne hadde sett.
Han hadde enn sånn karisma og tiltrekningskraft.
Folk kallar det "sørstats sjarme". Han hadde det i overflod.
20.00. Torsdag 15 august, 1977.
Elvis er ute etter reseptbelagt medisin.
Med ham er Ginger, Billy Smith og Billys kone, Jo.
I filmtiden var det narkotikaen som styrte.
Sovetabletter og uppers.
Jeg kunne ikke ta piller hver dag. Ikke for å være der for ham-
- men fordi at jeg visste hva de gjorde med meg.
Jeg ble tørr i munnen og var høy hele dagen.
Jeg ville ganske enkelt ikke gjøre det, men jeg var nødt iblant.
Han kunne være oppe til 03.00 og så gikk vi ved 05.00-
- for å dra til innspillningen.
Jeg fikk ganske enkelt lære meg å sove når han sov.
Vi som hang med Elvis var høye hele tiden.
Vi gikk ikke og la oss för 02.00 og det ble slitsomt etter en tid-
- så vi tok litt amfetamin for å holde oss våkne neste dag.
Siden kunne vi ikke sovne fordi vi var høye så vi måtte ta sovetabletter.
Vi levde på denne måten en bra stund. Vi levde hardt, men vi var unge-
- og klarte det.
Men det fantes allerede advarsler på hva overdrevet-
- narkotikabruk skulle lede til.
En gang kjørte vi så hardt at Elvis fikk neseblod. Vi dro til legen
- som sa at vi måtte hvile ettersom hans motstandskraft var lav.
Så vi måtte hvile noen dager.
Elvis gikk til ytterligheter med alt. Han hadde en enorm aptitt på-
- mat, sex, narko og rock 'n' roll.
Han begynte å søke etter sjele- fred på samme entusiastiske vis.
Larry Geller var Elvis personlige frisør og åndlige guru.
Han hadde alltid vakkert hår. Han hadde jo alt, t.o.m. Vakkert hår.
Det var en anelse tynt og savnet volum, men det var vakkert.
Jeg holdt på å spraye og legge håret og spurte hva han mente.
"Utmerket", sa han og så snurret han rundt i stolen og så på meg.
"Jeg vil spørre deg om noe. Håret ser utmerket ut, men jeg er mer"-
- interressert i hvem du egentlig er og hva du gjør, Larry."
Jeg mistet fatningen en stund. Han spurte meg rett ut. Jeg sa:
"Du vet at jeg jobber med å style kjendisers hår. Det er jobben min."
"Men det som er viktigst for meg er søken etter sannhet."
"Å finne meningen med livet."
"Du er verdens største stjerne. Dette låter kanskje dumt."
"Nei, Larry, ikke i det hele tatt", sa han.
"Du aner ikke hvor mye jeg trenger å høre hva du har å fortelle."
"Snille du, fortsett å prate." Og det gjorde jeg.
"Selvforvirkligsparken" som ligger nær havet i Sør California-
- var et sted som Elvis elsket å reise til.
De fleste som bodde der ble venner med Elvis.
Elvis elsket å forlate verden, promenere i parken-
- og nyte av stillheten.
Folk lot ham ifred. De gjenkjente ham men det er-
- ingen som plager noen der.
Elvis gikk til kapellet for å meditere eller prate med-
- noen av munkene som fortalte om ulike opplevelser.
Vi pleide å gå rundt sjøen. Elvis elsket parken.
Han sa: "Hvordan kan jeg få en opplevelse? Jeg vil kjenne Gud."
Jeg sa: "Det fungerer ikke sånn Når man vil ha noe forventar man det nå."
"Du må være tålmodig og gi opp ditt ego."
I de senere årene reiste Elvis ut på fristende turnéer-
- som hans manager, Colonel Tom Parker hadde ordnet.
Han ville ikke gjøre to show per kveld sju dager i uken.
Det plaget ham og gnagde på ham.
Jeg ringte ham fra LA når vi skulle på den siste turnén og sa:
"Du må slutte. Til helvete med turnén. Kanseller den."
Han sa: "Lamar, jeg har regninger å betale."
Jovisst hadde han rett i det, men jeg sa til ham at vi var noen stykker-
- som kunne reise med ham til Hawaii så han kunne hvile seg.
Han sa: "Vi får prate om dette etter turnén. Det låter som en bra idé."
Men det ble aldri sånn.
Hans plater solgte dårlig og hans enste inntekt kom fra turnéene.
Ved drøye 40 år hadde han ikke så mange fans.
Han var på grensen til økonomisk kollaps. Han holdt seg flytende-
- takket være turnéene men 50% av inntektene gikk till Tom Parker.
The Colonel var også personlig konkurs.
Colonel Parker var nok en av de mest fordervede spillere jeg har truffet.
I Nevada sa de at hans penger ikke var verdt noe.
Han spilte roulette og satset på alle numre.
Han spilte "bet the horn" ved terningsbordet.
En kveld hadde jeg vunnet nesten $60000.
Jeg var ved terningsbordet og han kom og satset alle mine penger-
- på "Pass", nei det var på "Don't Pass"-
- og jeg fikk en sjuer og tapte alt på et spill.
Jeg ville spy, men kunne ikke
Herregud, jeg har jobbet ræva av meg her.
"Hvor mye startet du med", sa han. "2000", sa jeg.
Han ga meg 2000 dollar og sa at vi var kvitt. Herregud!
Men han hadde jo rett. Jeg hadde ikke tapt mine 2000 dollar.
Vi har alle våre små egenheter. Hans var spill.
Jeg elsket ham virkelig men han var ikke godt til å spille.
Han gikk bort til rouletten og satset fem jetonger her-
- to der og tolv på ytterligere noen.
Han satset det han hadde i hendene.
Når han vant så tjente han ikke på det da han satset mer-
- enn han kunne vinne.
En kveld i 1970 sto vi ved terningsbordet og han kom inn-
- og ba meg bli der med ham.
Jeg sa at jeg var på vei opp men han ba meg bli.
På en og en halv time hadde han tapt mer enn 1,25 milloner dollar.
En kveld da jeg akurat hadde forlatt Elvis og kom ned til casinoet så jeg-
- en stor gruppe som sto og så på når noen spilte.
Jeg gikk fram og der satt Colonel Parker selv ved bordet med hauger-
- av jetonger og spilte det verste av alle spill - Lykkehjulet.
Det har verdiløse odds. Det er bedre med terning eller blackjack.
Han så meg i forsamlingen og sa at jeg skulle komme og sette meg.
Det gikk ikke bra for ham og han trengt flaks.
Jeg satte meg der men kjente meg virkelig utilpass.
Etter en stund ønsket jeg ham lykke til og sa at jeg hadde-
- Iovet Elvis at jeg snart kom tillbake.
Så jeg gikk. The Colonel satt der i timesvis, til fem på morgenen.
Han tapte 1,5 millioner dollar den kvelden.
Elvis skulle snart ut på sin siste turné som begynte 17. august.
Han var nødt til å opptre for å holde seg flytende økonomisk-
- og det var viktig for Tom Parker å få penger til sin spillegjeld.
Elvis hadde blitt The Colonels egen melkeku.
Vi var på turné i Louisville, Kentucky, fire måneder før Elvis gikk bort.
Elvis hadde det veldig tøft. Han hadde feber, han var dårlig-
- han kjente seg influensasyk og fikk ikke sove.
Han hadde det veldig, veldig tøft.
Det var sen ettermiddag og Elvis lege, dr Nick, som reiste med oss-
- var i soverommet med Elvis.
Jeg var utenfor og så på TV. Plutselig banket noen på døren-
- noe som var veldig uvanlig ettersom vi leide hele etasjen.
Det var ingen som fikk komme dit. Vi hadde vakter ved heisene-
- og alt var avsperret, så hvem kunne tenke seg å banke på døren?
Jeg gikk tile døren og kikket gjennom kikhullet og der sto Colonel Parker-
- som aldri besøkte Elvis når han var på turné.
Jag åpnet døren og han sa: "Hvor er han?"
"I soverummet. Jeg sier at du er her", sa jeg.
"Nei, jeg går inn selv", sa han, og gikk forbi meg.
Han åpnet døren og det er da jeg ser:
Dr Nick satt og holdt i Elvis hode.
Elvis lå i sengen halvt bevisstløs og jamret seg.
Han var så dårlig at dr Nick dryppet hans hode-
- i en bøtte med isvann for at han skulle våkne.
Døren ble stengt og jeg tenkte at dette var bra.
Det er bra Parker får se hva som foregår her.
At han får se hva som hender og hvor dårlig Elvis er.
Han må gjøre noe med det. Han kan ikke la det fortsette, det er inhumant.
Nitti sekunder senere åpnes døren og Colonel Parker går fram til meg.
Han så meg rett i øynene og sa:
"Det eneste som betyr noe er at han står på scenen ikveld."
"Lngenting annet betyr noe. Ingenting!"
Jeg vil leve opp til mitt rykte som en sympatisk kar. Er det klart...
Hektiske turnéer og voksende - økonomiske og fysiske problemer-
- gjorde at Elvis og hans "mafia" ble isolert fra virkeligheten.
Vi var isolerte fra verden utenfor. Vi visste ikke hva som foregikk.
Vi leste sjelden aviser. Vi så mye på sport og-
- TV-program, men ikke på nyheter.
Vi var veldig beskyttet mot det som foregikk utenfor.
Vi levde i en isolert verden i vår egen gruppe.
Noen sa at Elvis aldri forlot soverommet og det stemte.
Han gikk fra soverommet i flyet til soverommet på hotellet
- til sitt soverom på Graceland.
Iblandt når han var i det humøret, gikk han til sitt sovrom og-
- ble der en eller et par uker uten at man så et glimt av ham.
Men det var bare et par uker. Nå var det snakk om måneder.
22.00. 15 august, 1977
De var samlet i Memphis for turnéen som det aldri skulle bli noe av.
I midten av 70-tallet hadde Elvis narkotikamisbruk blitt livstruende.
1975 hadde det som jeg hadde sett litt av året før, blitt verre.
Jeg var veldig urolig for hans helse.
Det var ikke som før, når han tok uppers og sovetabletter.
Det var når han begynte å eksperimentere med downers-
- at vi bgynte å bli urolige.
Downers var sånn som demerol. Smertestillende middel, altså.
Sånn som gjør at man kommer ned og liksom bare flyter.
Mye er syntetisk og det er fem ganger sterkere en rent morfin.
Sånn som kreftpasienter som ikke holder ut smerten får.
I hans tankeverden var de ikke illegale medisiner, de var jo reseptbelagte.
Legene skriver dem ut til ham og han misbruker dem-
- men de er ikke illegale, i hans tankeverden.
Elvis ringte meg og ba om hjelp. "Hva er det", sa jeg?
"Jeg ligger på gulvet og kommer ikke opp. Det er ingen her", sa han.
Jeg sprang ned og hoppet i en bil, jeg vet ikke hvilken-
- og så kjørte jeg bort til legen og der var Elvis.
Han var en stolt mann, t.o.m. Overfor oss og det gjorde meg-
- fortvilet å se ham der på golvet.
Vi løftet ham opp og la ham i sengen. Hans bein fungerte ikke.
Jag var såret og sint.
Jeg gikk ned og ventet på legen og spurte: "Hva faen er det som skjer?"
Jeg fortalte hva jeg akkurat hadde vært med på og han sa at han-
- gikk på væskediett og at de ikke gav ham noen medisin.
Jeg truet legen. Jeg sa at hvis jeg ser ham i denne tilstanden igjen-
- så gjør jeg noe dumt.
Jeg gikk opp og der sitter Elvis på en mosjonssykkel og trør for fullt.
Han hadde ligget i sengen i fire uker. Han visste ikke hva som hendte.
Han visste ikke at jeg hadde pratet med legen.
"Når du tar legeeksamen får du si hvordan legene skal behandle meg."
Han var rasende.
Elvis tok narkotika fordi han han likte det.
Alle tror at han utviklet en slags overlegenhet-
- og havnet i en situasjon hvor han forsøkte å flykte fra alt.
Men han elsket det. Han elsket narkotika.
Jeg sa at han ikke behøvde det og han svarte: "Jeg behøver det."
Når noen har en sånn instilling er det umulig å stoppe.
Man er innstilt på å gjøre det og dermed basta.
Det går ikke, løpet er kjørt.
Alle var enige i at narkotikaen og helseproblemene-
- hadde forandret Elvis både psykisk og fysisk.
Han hadde ikke vært bra lenge, noe som for en stor del skyldtes dietten.
Elvis hadde spist typisk "Sydstats- mat" hele livet. Stekt och fritert.
Et kosthold som definitivt ikke bidrar til god helse.
Han åt sprøstekt bacon, potetmos, saus og, tro det eller ei, surkål.
Han blandet det og elske det.
Elvis spiste til han ble lei av det og da sluttet han å spise.
Elvis siste år i livet, begynte han å spise potetmos-
- surkål, tomat og bacon igjen.
"Vet du hva du holder på med", spurte jeg.
Du spiser som du gjorde 1957. "Det har jeg ikke tenkt på", sa han.
Elvis hadde mange fysiske problemer som var veldig påtrengende.
Han hadde grønn stær, han hadde høyt blodtrykk.
Hver kveld, etter hvert show, steg blodtrykket til 180 eller 200.
Det blir en kolossal påkjenning for hjertet.
Elvis hadde store problem med magen.
Du aner ikke hvilke problemer det medførte.
Blodsukkeret var for høyt. Han begynte å få blåmerker på beina.
En kveld datt han ned trappan bak scenen og forstuet vristen.
Etter det fikk han problemer med å bevege seg på scenen.
Midnatt. 15 august, 1977.
De visste at Elvis var dårlig, men trodde ikke at noe alvorlig-
- kunne hende ham.
Den 15. august fløy jeg fra Los Angeles for å reise på turné.
Dagen etter skulle vi reise til Portland. Vi satt og pratet i kjøkkenet.
Elvis var en etasje over oss med sin kjæreste, Ginger Alden.
Billy Smith og hans kone var der, men de dro.
Vi spiste middag og pratet om hva vi trengte å gjøre før morgendagen.
Jeg ringte opp til Elvis og spurte om det var noe vi trengte å gjøre.
Alt var rolig, han syntes å ha det bra.
Ved tre- eller fire tiden ringte han til meg og spurte om jeg og Jo-
- ville komme og spille squash med ham og Ginger.
"Gjerne det", sa jeg Så vi treftes der ved fem tiden
Forst spilte Jo og Ginger og siden Elvis og Ginger og siden jeg og Jo-
- og siden jeg og Elvis.
Når det hadde blitt vår tur var det ikke en squashmatch lenger.
Vi fikk nok mosjon men vi försøkte bare å treffe hverandre med ballen.
Han tok i så hardt at han bommet og slo seg selv på skinneleggen.
Det var slutten på matchen. Han sa at det gjorde vondt.
Jeg løftet opp buksebenet og så at det ikke blødde.
Siden ble han nedstemdt.
Han gkkk til pianoet og spilte noen låter for Ginger og oss.
Det pågikk i femten eller tjue minutter.
Fortapt i musikken, var det som om Elvis var 21 igjen.
Siden dro vi tilbake til Graceland der jeg vasket og tørret håret hans.
Han sa at han skulle forsøke å gjøre dette til den beste turnéen noensinne.
"Jeg tror jeg går og legger meg", sa han.
Jeg sa at jeg var i huset om han trengte noe.
Jag trodde han skulle gå og legge seg.
Hans humørsvingninger var tettere nu.
Elvis Presley var en glad og positiv person. Det var en grunn-
- til at man ville være sammen med ham, for det var han virkelig.
Det var vondt å se hvordan humør- svigningene kom oftere.
Det var skikkelig vondt. Jeg likte det ikke i det hele tatt.
Min mening er at Elvis begynte å miste grepet etter TV-konserten-
- som vistes for 1.5 milliarder mennesker.
Da begynte det å gå langsomt utfor. Det gikk ikke opp og ned-
- men langsomt utfor.
Jeg forsøkte å ikke la hans humør påvirke mitt humør.
Hvis jeg gjorde det havnet vi begge i avgrunnen.
Så når jeg trodde at han var nede forsøkte jeg å være oppe-
- og når han var oppe var jeg der også.
Jeg var i samklang med ham. Men det var vanskelig.
Man ville si til ham at han måtte skjerpe seg og ta tak i livet-
- og komme seg vekk fra narkoen.
"Lkke bruk dem. Du trenger dem ikke."
"Ta deg litt fri." Men ingenting jeg sa påvirket ham.
"Du står ikke i gjeld til noen." Jeg mente det virkelig.
"Guttene vil forstå at du vil bli kvitt dem."
"Og om de ikke gjør det så er de ikke dine venner."
"Ta en pause." Han kikket på meg og sa:
"Det går ikke. Jag skylder så mange."
Vi levde hardt når han var her på jorden.
Det er som den låten, "He did it his way".
Jeg ønsker at han gjorde det på vår måte men han gjorde det på sin.
Når vi pratet med ham så var han enig med oss og sa at han skulle-
- forandre sitt liv når han var klar til å gjøre det og vi håpet på det.
Vår siste ferie, i mars 1977, gikk til Hawaii og det var topp.
Han var i strålende humør og hadde det gøy på stranden.
Han var overvektig men han lo. Det kjentes som en god mulighet.
Han var ren i omtrent en måned, men plutslig var han tilbake igjen.
På Graceland sto Elvis nå foran det slitet som flere opptredener betydde.
Ingen av vennene syntes at det var bra. Elvis helse ble stadig verre.
Når Elvis gikk opp på scenen forsøkte han å gjøre-
- det beste showet han kunne.
Men saken var den at det ike var noe tilbake.
Situasjone fortærte ham og lyset ble stadig svakere.
Dette er smertefullt for meg.
Elvis var helt utrolig på scenen.
Den som ikke har sett Elvis live har gått glipp av 1900s største artist.
1900-talets største stjerne.
Når jeg så ham ble jeg lei fordi jeg visste at noe var feil.
Jeg så det i hans øyne og tenkte, dette klarer han ikke i fem år til.
Vi ble veldig frustrerte men vi kunne ikke gjøre noe.
Han var 42 år og man kunne ikke tvinge ham til noe.
Folk spør hvorfor vi ikke tvangs- innla ham men det hadde ikke gått.
Hverken jeg eller hans far kunne tvangsinnlegge ham.
Man er bakbundet.
Jeg sa hva jeg ville de siste årene.
Men når jeg ser tilbake så ser jeg att det ikke gjorde noen nytte.
Det er det mest smertefulle.
06.00. 16 august, 1977.
Elvis var rastløs. Han gikk inn på baderommet for å lese.
14.00. 16 august, 1977.
Ginger gikk inn på baderommet for å sjekke at Elvis hadde det bra.
Jag dro til huset ved tolvtiden neste dag.
Ved totiden ringer telefonen og en av tjenstepikene svarer.
Det er Ginger som ber mig å komme opp fordi Elvis har besvimt
Jeg løp opp og gikk inn på badet-
- og der har Elvis falt og ligger på golvet.
Jeg snudde ham og jeg visste at han var død.
Jeg bare visste det, men jeg håpet jeg tok feil.
Jeg tok telefonen og sa at vi trengte en ambulanse-
- til Elvis Presleys hus men jeg sa ikke hvem det var.
Jeg kunne ikke bruke munn-til-munn metoden-
- da Elvis munn var stengt.
Det går rykter om at jeg gjorde det, men det er det noen som har funnet på.
Jeg forsøkte med hjertemassasje og det føltes som en evighet.
Det kom en masse folk opp og det var fullstendig kaos.
På slutten kom ambulansen. Det føltes som en evighet-
- men det tok ca. 20 minutter.
Vi fikk ham inn i ambulansen på en båre.
Jeg hoppet inn bak og vi pratet til ham-
- hele veien til sykehuset og det gikk fort å kjøre dit.
Da vi kom fram til sykehuset tok de ham inn på akuttmottakelsen.
Etter ca 30 minutter kom legen og sa at Elvis hadde forlatt oss.
Elvis er borte.
Vi begynte å gråte og holdt rundt hverandre.
Det var selvføgelig veldig følsomt.
Vi var fortsatt i sjokktillstand. Vi trodde ikke at det kunne skje.
Jeg kjørte til Graceland og kjørte inn porten.
Elvis onkel spurte om jeg hadde hørt hva som hadde skjedd.
"Nei, hva har hendt", sa jeg. "Elvis døde nettopp", sa han.
"Vent litt. Hva sa du?" "Elvis er død."
Jeg tittet opp mot Elvis soverom og jeg så på ham.
Det går ikke an å forklare hvordan det kjentes.
Ved kvart på to ringte telefonen. Det var min kusine, Patsy.
Hun er Elvis tremenning og min kusine.
Hun ringte meg og sa: "Åh, Gud. Elvis er død."
"Hva mener du", spurte jeg. "Har han reist til sykehuset?"
"Ja, de har kjørt ham til sykehuset", sa hun.
"Han har ligget på sykehus tidligere", sa jeg. "Han kommer til å klare seg."
"Nei, han er død", sa hun.
En PR-person fra sykehuset spurte om jeg ville opplyse om-
- at Elvis ikke lenger var hos oss.
Jeg kunne ikke gjøre det. Jeg bad ham å gjøre det.
Vi satt i bilen med radion på da de spilte en Elvisplate-
- og diskjockyen sa: "Av den avdøde Elvis Presley."
Jeg gikk berserk. Det var første gangen jeg innså at jeg aldri-
- ville treffe Elvis Presley igjen.
Jeg slo hånden i en vegg så hardt at jeg brakk den og måtte operere den.
Jeg har fortsatt arr etter det.
The Colonel pratet i telefonen med Jo sa at hun skulle gjøre sånn og sånn.
Han la på og jeg lente meg med venstre arm mot TV-apparatet
Visse saker etser seg virklig fast i minnet.
Han gikk og stilte seg riktig nær meg og sa at jeg var nødt til-
- at reise tilbake til Memphis, for Elvis var død.
Jeg så på ham og det slo meg som en slegge.
Og jeg sa til ham: "Så du klarte å ta knekken på ham til slutt."
Han ble sint på meg og jeg sa: "Du vet hva jeg mener."
"Du ga ham ikke en sjanse. Du bar drev på og på."
Han ba meg gå og jeg sa:
"Ja, ellers kommer jeg nok til å slå ut tennene på deg."
Når de kjørte ham til huset dagen etter...
...så føltes det nesten som en lettelse når jeg så ham.
Jeg forstod at det var sant. Man var tvunget å akseptere det.
For da kunne jeg bare tro at han var syk og lå på sykehus.
Men når man ser det i virkeligheten så må man akseptere det.
Jeg gikk inn i huset og der stod noen av guttene og Lisa Marie-
- gikk omkring og sa: "Min pappa er død, min pappa er død."
Hans pappa, Vernon, satt i en stol. Jeg sprang bort til ham-
- og falt sammen i hans armer.
Han sa: "Hva skal jeg gjøre, hva skal jeg gjøre?"
"Larry, du må fikse Elvis hår. Du må dra til likhuset."
"Du vet hvordan han ville se ut."
"Lkke tenk på det Mr Presley, jeg skal dra dit", sa jeg.
Jeg trodde aldri at han skulle dø.
Vi pratet om det, men han var så sterk.
Han skulle jo forandre livet sitt.
Det var vanskelig og til slutt ville vi ikke riktig prate om det.
Han hade så mye å gi og så gikk det sånn.
Han falt på golvet og døde ensom. Det er trist.
Det er jo ingen som vil...
Ingen vil jo dø.
Spesielt ikke ensom.
Det hadde vært fint om vi hadde fått være hos ham-
- men han falt helt enkelt omkull og døde.
Det er fryktelig.
Politiet tok meg til et murbygg som var veldig kald og mørk.
Der var en lang korridor som jeg gikk gjenom og alt jeg kunne høre-
- var mitt hjerte som slo.
Jeg stanset når jeg så hva som var inne i rommet.
Der var et bord og på det lå en kropp med et laken over.
Jeg gikk inn i rommet og der lå Elvis.
Jeg stilte meg ved hans hode og Charlie Hodge sto på andre siden.
Det var noen begravelses- folk i rommet-
- og det var stille en lang stund.
Jeg så på det vakre, magnifike ansiktet.
Jeg stylet hans hår og da kom neste sjokk.
Vi hadde hatt et turnéopphold i seks uker og hans hår-
- hadde vokst en drøy centimeter.
Det var hvitt hår og jeg hadde ikke med mine farger.
"Hva skal jeg gjøre nå", tenkte jeg. Det var en kvinne der-
- og heldigvis - hadde hun sin mascara med seg.
Takk og pris at den var svart.
Så jeg brukte den lille mascara- børsten til å farge håret hans svart.
Og det virket. Det tok meg nesten en time bare å forberede håret.
Han lå nemlig horisontalt. Livet hadde forlatt kroppen.
Det var ingenting der. Så det var vanskelig å jobbe med det.
Ved et tillfelle når sykepleieren sminket hans hender og-
- overkropp så dro de bort lakenet og Charlie skrek opp og spurte-
- hvordan de kunne gjøre det foran - oss.
Han hadde arr etter obduksjonen. De dekket over ham igjen.
Ryktet hadde jo gått at Elvis lever, noe jeg virkelig ønsket var sant.
Jeg har jobbet med ham tusentalls ganger-
- og det var - uten tvil Elvis Presley.
Minnene begynte å skylle over meg.
Minner fra første gang jeg traff Elvis.
Han sa at jeg måtte ha blitt utvalgt blant millioner av individer.
Saker fra de siste 14 årene.
Det var helt utrolig. Så surrealistisk.
En gang trodde jeg at han sov og når som helst skulle åpne øynene-
- og imitere inspektør Clouseau fra Rosa Panteren-filmene.
Elvis kunne alle replikkene.
Han kunne våkne og si: "Hva faen holder dere på med?"
"Nå stikker vi tillbake til Graceland."
Men jeg forsto hva som hendte. Jeg visste at det var Elvis kropp-
- og at hans livskraft, hans sjel ikke lengere fantes i kroppen.
Vernon Presley, Joe Esposito, Jerry Schilling og noen til-
- gikk for å se Elvis - en siste gang innen begravelsen.
Vi tok av ham hans ordensring.
De begynte å legge lokket på kisten.
Og akurat for de la det på så strakk jeg inn hånden-
- la den på hans panne og sa farvel.
Jeg ville være den siste som rørte ved ham.
Lokket stengtes og det var over.
Det var begravelsenes begravelse. Det skjedde merklige saker.
Vi satte kisten inn i likbilen og når vi hadde gjort det-
- brakk en gren av et tre og falt til marken-
- med et veldig brak.
Det var ingen stor gren, men det var nok.
Den så ikke morken, men grønn ut.
Alle så på hverandre og jeg tror det var Lemar som sa noe i stil med:
"Det var som fanden. Han er fortsatt til stede."
Siden dro vi til mausoleet der de la ham.
Der var et lite rundt vindu som vendte mot øst eller vest.
Jeg tror at klokken var bortimot fire på ettermiddagen og når solen-
- nådde vinduet så laget skyggen av de fire vindusbjelkene
- et fantastisk vakkert kors på kisten.
Jeg frøs over hele kroppen.
Min beste venn er død. Folk kan si hva de vil-
- men det er det - største tapet jeg har opplevd.
Man kan si at han hadde en fin karriere, men han er død.
Vi dro på en riktigt heftig reise med Elvis.
Det var en stor og fascinerende del av livet og det er noe man ikke bare-
- kan skru av eller på.
Iblant kommer det over meg. Iblant er det glatt og iblant sørgelig.
Mange ganger når jeg lytter på en Elvislåt, begynner jeg å gråte.
Det går ikke en dag uten at jeg tenker på ham.
Jeg drømmer om ham.
En natt satte jeg meg rett opp i sengen.
Jeg hørte Elvis si: "Hei, Lemar." Jeg hørte hans stemme
- som om han sto rett ved siden av meg og jeg begynte å kaldsvette.
Min kone lurte på hva som var galt og jeg sa han akurat hadde ropt til meg.
Jeg blir fortsatt forbannet. Jeg ble ikke forbannet umiddelbart.
Jeg var for forvirret og frustrert over at jeg ikke kunne forhindre det.
Jeg blir forbannet, både på de som bidro til det og på Elvis.
Han var smart. Han visste hva han gjorde, men han fornektet det.
Kanskje han helt enkelt ikke så noen annen utvei.
Jeg nevnte det for hans kusine, Billy. Han sa at et år tidligere, når vi ikke-
- var der, så sa han at han kanskje tok litt for mye medisin iblant.
Jeg var sint for hans død. Jeg syntes ikke han hadde noen rett til å dø.
Ikke i den alderen. Han etterlot for mye ugjort.
Om det er noen som har etterlatt seg for mye ugjort, så er det Elvis.
Jeg ser tillbake på alt det gøye vi hadde der. Alle fester ved poolen.
Smilene, latteren og alt det fine som aldri kommer tillbake.
Etter Elvis død prøvde jeg å ta igjen alt jeg ikke gjorde med familien-
- når jeg spiste tabletter og hang med Elvis.
Jeg er ikke stolt over det, men det var vår livsstil, -
- det var Elvis mentalitet.
Vi trengte jo ikke henge på men det gjorde vi.
Det er et liv som tilhører guttene og ikke deres fruer.
Han stengte ofte fruene ute, men det er ingen unnskyldning for meg.
Hans innvirkning på mitt liv har vært utrolig sterk.
Ikke bare fordi jeg traff ham, og jobbet for ham og at vi hadde-
- det unike forholdet vi hadde.
Hans død betydde også mye.
Når han døde dro jeg jo til likhuset for å fikse håret hans og jeg tenkte-
- for meg selv at jeg aldri ville bli - den samme og det har jeg ikke blitt.
Det er nesten som om min sjel brast.
Man lærer seg å akseptere det, men man glemmer det aldri.
De øyeblikkene finnes fortsatt hos meg, og jeg er overbevist om-
- at de kommer til å gjøre det til jeg drar mitt siste åndedrag.
SLUT